Осланям се само на жестовете.
Не мога да разчитам на думите, защото езикът ми е дълъг и плосък,
и поради тази причина - неспособен да създава сложни звуци.
Затова сега съм тук
и чакам Дени да се прибере,
насред локва, която сам съм сътворил.
Енцо!
Енцо?
Чувам тревогата в гласа му.
Какво е станало, момче?
О, Енцо...
Пропит е с миризмата на деня.
Моторно масло, бензин... и печено пиле.
Можеш ли да станеш?
Тук съм, приятелче.
Ела.
Ако можех да говоря,
щях да му кажа да не се тревожи.
Веднъж по телевизията гледах документален филм за Монголия.
В Монголия вярват, че когато кучето приключи земния си път,
то се преражда в човек.
Тук съм, приятелче.
Полегни си.
Осъзнавам, че така ще изгубя всичките си спомени,
но имам план.
Ще се опитам да вградя всичко в душата си,
ще го нося в дълбините на съществуванието си
и когато отворя очи и видя, че имам ръце,
вече ще знам.
Добричкият ми Енцо.
Ще бъда готов.
Ще си спомня.
Той ме избра сред цяло кучило.
Плетеница от лапи и опашки.
Беше се отбил във фермата на път за вкъщи от пистата край Якима.
Още тогава знаех, че не съм като другите кучета.
Душата ми беше по-скоро човешка.
Това. Определено.
Най-хубавото пале. - Все така казваше.
Момент, това мислехме да си го оставим.
А той пък казваше това.
Колко му искате?
И така зърнах за пръв път живота си занапред.
НЕВЕРОЯТНИЯ ЖИВОТ НА ЕНЦО
Тони! Дени дойде.
Чакайте само да видите.
Не знаех, че искаш кученце. - И аз.
Видях табела на пътя и изведнъж ми щукна.
Нали така, Енцо?
Енцо? Като Енцо Ферари? Супер.
Какво куче? Теб все те няма вкъщи.
Най-добрият ни приятел ще съсипе хубавия момент.
Ще го водя със себе си, за кадем.
Ще дойдеш ли довечера? Подгряваме на "Скофс".
Няма да може, трябва да бди над палето.
Ето че вече ми носи късмет.
Обадиха се сутринта, трябва им пилот.
Разбира се, ще ти оставя пропуск на входа.
Добре, два пропуска.
За кого става дума?
Да.
Харесах новия си дом.
Само дето нямаше трева, но щях да се нагодя.
Енцо, не! Дон, ще ти звънна след малко.
Ето тук.
Хайде, върши си работата.
Дени проявяваше странен интерес към хигиенните ми навици.
Хайде де, действай.
Можеше да се очаква.
Добре, приятелче...
Време е за сън. Важен ден ни чака утре на пистата.
Така че бъди послушен.
Поспи си хубаво.
Добре де.
Хубаво.
Ела.
По-късно разбрах, че се казва телевизия.
С времето ме научи на много неща за човешкото поведение.
Но онази нощ ми се видя като прозорец към нов свят.
Харесва ли ти?
Дали ми харесва?
Много даже!
Десният крак на газта.
Отпускаме на завоя.
Още по-хубаво стана, когато ме заведе на състезание.
Дени!
Виж! - Кученце.
Апартаментът на Дени беше моят дом,
но тук бе истинското ми място.
Вълнение, надхвърлящо представите ми.
Как ти се струва, Енцо? - Същински рай на земята!
Как му беше името?
Дени Суифт, номер 96.
Води курсове при мен, когато закъса за пари.
Момчето е нешлифован диамант.
Нагрятата писта, стремглавата бързина и прецизност на екипите
будеха в мен благоговение.
Изкара една година във Формула 3, в ауди отбора на Зип Симоун.
Тъкмо взе да си създава име, Зипи фалира и дотам.
Ако наистина искаш да сформираш отбор, това е твоят човек.
Изостава с почти цяла обиколка.
Важното е не да даваш газ, а да усещаш нещата.
Дени пръв реши да мине на гуми за дъжд.
Да се скрием тук.
Гледай сега.
Не съм виждал друг като Дени на мокра настилка.
Сещам се как казваха за Сена: "Него дъжд не го лови."
И когато той победи, изпитах усещане за величие.
Първо състезание, а?
Какво мислиш, момче? Хареса ли ти?
Имаш ли минутка?
Запознай се с Шон Райт.
Дени Суифт.
Продал е компанията си за неприлична сума
и е решил да я прахоса по коли.
Да, четох за теб.
Впечатляваща победа.
Ще можеш ли да караш така за него?
Да пробваме.
Първата година ми е в мъгла.
Я да видя.
Ничие детство не е перфектно, но моето се доближаваше до идеалното.
Дени започна да се състезава за Райт и ме вземаше, когато може,
като четирикрак член на екипа си.
Добре ли си, Енцо?
Повече от добре.
Готово! Тръгвай!
Може би е съдба. Или късмет. Знаех само, че съм неговото куче.
Дени казваше,
че най-добрите се фокусират върху настоящето.
Не мислят за миналото и бъдещето.
Давай!
Размислите трябва да идват после.
Затова и така ревностно записват всяко движение с бордовата камера.
Трябваше да завия по-рано на този вираж.
Научих много от него за баланса, предусещането и търпението.
Колата следва очите, Енцо.
Фантазирах си, че и аз някой ден ще мога да се състезавам.
Поздравления за зрелищната победа днес. Не беше никак лесно.
Аз обичам да рискувам.
Победи благодарение на теб, а дори не те спомена.
Той не те заслужава, Дени. Трябва да си потърсиш свои спонсори.
Да, може би.
Аз съм лидерът... - Спри го тоя клоун. Пусни бейзбол.
Дени често повтаря една стара приказка:
"Никой не печели на първия завой,
но мнозина губят там."
Само ти и аз, Енцо. Винаги двамата.
И после ускорява.
Нямаше нищо по-важно за нас от състезанията.
Знаех, че е въпрос на време
Дени да влезе във Формула 1 в Европа.
Ела!
Цял свят щеше да го види като през моите очи.
Щеше да бъде обожаван от феновете.
Победите му да се превърнат в легенда.
Да запише името си редом до най-великите в нашия спорт.
Но все още беше шампион само за мен.
И после се появи тя.
Страхотно. - Да.
Енцо, това е Ив.
Здравей, Енцо, как си?
Първото ми впечатление бе объркващо като ароматите във въздуха.
Не си падам много по кучета.
Меланж от продукти, шампоан и феромони.
Той е по-скоро човек.
Дени явно бе впечатлен от хигиената й.
Сигурно се къпеше всеки ден.
Винаги ли зяпа така хората?
Ако ги харесва.
С кулинария ли се занимаваш?
Не, преподавам английски на чужденци. Имам ученичка от Тайланд,
която прави невероятно къри, но май трябва да тръгваш.
Какво го прихваща? - Драго ми беше.
Ела тук! Ив?
Мои приятели имат група
и ще свирят довечера в "Немо".
Ако нямаш планове...
"Хед Инджъри". - Трети по популярност в Сиатъл...
Последователи на "Саундгардън". - По техни думи.
Забавно звучи. - Наистина ли?
Да! Ще се позабавляваме.
До довечера. - Супер.
Чао.
Хайде.
Страхотни бяхте.
Видя ли, Майк? Спече се, защото пропуснахме куплет.
И аз ли?
Дърляха се така, докато бяхме в гимназията.
Какво ти хареса най-много?
Предпоследното парче.
С 12-минутния инструментал? - Това беше най-якото!
Дени, ожени се за това момиче.
Още една? - Не, благодаря. Може ли вода?
Разбира се. Майк? - Да.
Значи току-що сте се запознали? - Да.
И какво? - Стига де.
Струва ми се много свестен.
Като го видиш на пистата, ще хлътнеш.
Стига де!
Какво? Просто...
Кога ще те видя на пистата?
Не че Дени би се вързал.
Тя не разбираше от коли, но кой знае защо Дени нямаше нещо против.
Мислех, че скоро ще отпрашим надалеч,
но през пролетта вече беше ясно, че Ив остава.
Признавам, че завиждах за вниманието, с което той засипва тази...
...особа с палци и закръглено дупе.
Да, с градската си кола.
Какво разбира той от лингвистика?
Точно това казвам.
И към телевизионните й предпочитания имах някои критики.
Ще престанеш ли?
На Дени не му омръзваше да я радва.
За едното галене по козинката и навиране на муцунката.
Как мина часът? - Добре.
Дали й завиждах за заразителната усмивка и звънкия смях?
Може би да.
Защото тя беше човек, за разлика от мен.
Ще направя нещо за закуска.
Наистина ли? - Да.
Добре, благодаря.
Здрасти, Енцо.
Нали нямаш нищо против и аз да го обичам?
Сякаш имах право на глас.
Ожениха се във великолепен дворец със собствен океан.
Мислех, че такива има само по телевизията.
Стараех се бъда полезен.
Държах се прилично, въздържах се да ръфам хапките
и си вършех работата в най-отдалечената цветна леха.
Имението беше на родителите на Ив, Триш и Максуел,
които първоначално взех за близнаци.
Нека помагачът да донесе пръстените.
Направих каквото ми бяха заръчали, за да угодя на Дени.
Браво! - Хайде, Енцо, ела тук.
Браво на теб.
С този пръстен за теб се венчавам.
Ив?
С този пръстен за теб се венчавам.
Така станахме семейство...
С различна степен на ентусиазъм.
Поне да се беше обръснал.
Максуел. - Какво?
Просто отбелязвам. - Я стига.
Според теб няма достоен за нея.
Харесвам го, наистина. Но обичам дъщеря си.
Прехранва се от автомобилизъм.
Нямам ли право да съм леко притеснен?
Не и щом Ив не е.
Вече бях наясно, че хората говорят всичко пред мен,
глупавото куче.
Звънях на Анди Нюбъргър.
Твърди, че пилот с опит като Дени,
ако е щял да пробие,
вече би трябвало да се е случило.
Но Ив казва, че се справя чудесно.
Знаех си, че сте тук. Време е за тортата.
Татко ти си правеше коктейл.
След сватбата дойде местенето.
Бях раздвоен по въпроса.
Вече имаше къде да тичам,
но старият апартамент беше нашият дом - моят и на Дени.
Опитвах се да изразя чувствата си.
Какво беше това? - Енцо. Развълнуван е.
Но действията ми неизбежно биваха разбирани погрешно.
А и около Ив имаше нова, тайнствена аура,
която, незнайно защо, не ми позволяваше да й се сърдя.
БРЕМЕННА
На "Уоткинс Глен" е, там ми върви.
Това е в Ню Йорк, нали? - Да.
Вземи си два дни, може да отидем по-рано.
Бременна съм.
Какво?
Стресна ли се?
Не! А ти стресната ли си?
Малко, да.
Ти знаеше ли?
Никога не съм разбирал смисъла на парите
и защо хората все имат нужда от тях.
Но Дени започна да се вманиачава.
Тренираше по-усърдно от всякога.
Все по-често водеше курсове, състезаваше се при всяка възможност.
Ще ми липсваш.
А аз прекарвах все повече време сам с Ив.
Хайде, Енцо, идвай.
Честно казано, все още не споделях чувствата на Дени към нея.
Благодаря ти, приятелче.
Но си създадохме собствен ритъм.
Много хубаво.
Понякога дори ми напомняше за майка ми,
когато се просваше с тежка въздишка.
Сигурно е страхотно да носиш цяло създание в себе си.
Нямам предвид тения, каквато съм имал.
Искаш ли да го усетиш?
Добро момче.
Усети ли как ритна?
Ела тук, сладурче.
Няма страшно, облегни се.
Всичко е наред.
Недоумявах какво се случва във вълшебния чувал на Ив,
където се сглобяваше бебето.
Само се надявах да прилича на мен.
Енцо, по-кротко, няма закъде да бързаш.
Мекичък е. - Много ми харесва.
Сигурно е същият като последния, който ти подарих, но...
Харесва ли ти?
Купих я от "Пайк Плейс", ръчна изработка.
Много е... - Розово, по твой вкус.
Наистина.
Добре ли си?
Да, искам да видя как ми стои.
Може ли да поговорим пак за онова с акушерката?
Скъпи, вече го обсъждахме. - Знам.
Просто искам да кажа, че аз съм роден в болница, ти също.
Знам, но наистина държа да родя у дома.
Таня роди близнаците си вкъщи.
И каза, че и двете жени са невероятни.
Добре.
Здравей, мамо, Весела Ко...
Момент.
Търсят те от някакво си "Пенски".
На Коледа?
Що за шапка?
Казват, че кучетата са далтонисти.
Явно и Дени е такъв.
Разбрах, ще се обадите пак.
Дочуване.
Какво има? - Беше Джъд Мърфи от "Пенски".
Търси пилот и ми предложи място в "24-те часа на Дейтона".
Това е добре, нали?
Меко казано! За Дейтона говорим.
Точно този шанс чаках. Може да промени всичко.
Господи, това е страхотно!
Ще бъде последната седмица от януари.
Е, и? Терминът ми е на 15 февруари. - Ужасно е близо.
А защо не дойдеш с мен?
Не е нужно да летим.
Няма да пътувам с кола до Флорида.
Но ти трябва да отидеш.
Няма какво да обсъждаме. Това е твоят шанс.
При добро класиране, вратите ще се отварят.
Не те ли притеснява, че е тогава?
Кога съм подранявала за каквото и да било?
Не знаех, че хората могат да издават такива звуци.
Дени изпусна всичко, докато караше в нощта на Дейтона.
Дени Суифт с номер 22 се представя блестящо,
предвид 10-ото място на отбора... - Напредваш, Ив.
На 17-ия час от маратона заваля като из ведро.
Ще се обадите ли на Дени? - Продължавай да напъваш.
Суифт се движи по петите на номер 17.
Още един напън.
Невероятно! Дени Суифт пое водачеството с великолепно майсторство.
Здравей, момиченце мое.
Колко си топличка...
Ще ви оставим за малко насаме.
Благодаря. - Няма защо.
Чиба, куче.
Не, нека да остане.
Енцо.
Миризмата беше... безпрецедентна.
Ела тук, миличък.
Никога не бях виждал толкова красиво създание.
Зои...
Това е Енцо.
И той е от нашето семейство.
И винаги ще те пази.
Здравей, как е тя? - Добре е. Всичко е наред.
Чакаше татко си.
Трябваше да бъда тук.
Скъпи, тя е едва на ден. - При все това...
Нали сега си тук.
Затова се срещнахме.
За да създадем това съвършенство.
Все още не разбирам.
Загубихме, чудо голямо.
Водехме с цяла обиколка преди последния етап.
Казах на Мърф, че съм готов да финиширам,
но спонсорите го притискаха да пусне един,
едно момче от Калифорния, което много се прочу напоследък.
И след 10 минути се удари в мантинелата. Потроши колата.
Но ти си карал добре.
Това е без значение, ако отборът ти не финишира.
Няма нищо.
Ще има и други състезания.
Да.
Погледни я само...
Къде е тя? Домъчня ми!
Близнаците започнаха да идват редовно
и да задръстват къщата с подаръци.
Дени уж нямаше нищо против, но зебрата някак ме притесняваше.
Какви красиви очи само! Здравей, бебче.
Трябва да я преобуя. - Нека аз.
Ела при баба.
Дени!
Добре става. - Благодаря.
Гледах част от онова състезание.
Как е катастрофиралото момче?
Вече сме водили този разговор.
Сега имаш дъщеря.
Ако, да речем, пострадаш тежко
или загинеш...
Няма. - Не се знае.
Напротив.
Кълна се, че винаги ще се грижа за Ив и Зои, каквото и да става.
И че ще поставям безопасността си на първо място,
дори това да означава да губя всяко състезание.
Чао, миличка, обичам те.
Удивлявах се как такова малко същество като нашата Зои властва над всички.
Властваше и над мен,
без усилия, както Земята задържа Луната в своята орбита.
Бях неразделна част от забавленията й,
скачах подир топки за тенис, търчах да ги хвана,
а после отново танцувах като четирикрак клоун.
Тичай!
Готова ли си, рожденичке?
Дотолкова бях погълнат от нея, че губех представа за времето.
Поеми си въздух...
Духай!
И когато ме наричаше "батко" пред другарчетата си,
сърцето ми преливаше от гордост.
Дръж!
Миризливка, сторете път!
Варда!
Браво, момче.
Всеки трябва да чака ред за закуска.
Дори зебрите. Нали, учителко?
Татко! - Здравей.
Съжалявам, че пропуснах танцовото ти представление.
Победи ли?
Не, миличка.
По-добре ли си?
Представа си нямаш.
Благодаря, че се грижи за тях, Енцо.
Я да видим на какво играеш.
Това са моите второкласници.
Сякаш вечно съм на пистата или гоня самолет.
И аз така го чувствам понякога.
Ще стане по-леко.
Добре ли си?
Боли ме главата, проверявах контролни.
Не трябваше да отнеме толкова време.
Формула 1 открай време ми е мечта,
но сякаш тъпча на едно място.
Никой не печели на първия завой.
Да.
Още ти е на сърце, нали?
Да, естествено.
Може би това не стига.
Не знам.
От "Апекс" ми предложиха място на "Лагуна Сека" другата седмица.
Казах им, че трябва да помисля.
Просто си уморен.
Да...
Прекарах безсънна нощ в размисъл над думите на Дени.
Да сложи край?
Та той беше автомобилен състезател, както аз - куче.
Това беше неговата същност. Съдбата му.
Според монголския фолклор кучетата съзират духовния свят...
Зои, вечерята е готова.
Искам да почакам татко. - Той води курс тази вечер.
Още пет минутки?
Добре. Енцо, вечерята.
Да!
И тогава тревогите ми за Дени бяха засенчени от една миризма.
Процеждаше се от ушите и синусите й, лъх на развала.
Като от гниещо дърво.
Ако можех да говоря, щях да я предупредя.
Недей да се инатиш и ти.
Но можех само да гледам и да се чувствам празен отвътре,
защото с нищо не можех да й помогна.
В немия поглед на зебрата се четеше присмех към участта ми.
Ив ми беше заръчала да пазя Зои.
Но нямаше кой да опази Ив.
Тихо, ще събудиш Зои.
Ела.
Откога гледаш записите ми?
Как вземаш завоите толкова по-бързо от останалите?
Ами...
Повечето пилоти се боят от дъжда, защото е непредсказуем.
Той им се налага.
И ако реагират на висока скорост,
вече ще са закъснели, така че има защо да се боят.
Мен ме хваща страх само като гледам.
Но ако водещият си ти, не е нужно да предугаждаш.
Ти контролираш изхода.
Значи плъзгаш колата, преди сама да се плъзне?
Да.
Когато съм в състезателна кола, сам създавам съдбата си.
"Това, което постигаш, е пред очите ти."
Ако сам създаваш условията, дъждът е просто дъжд.
Утре ще се обадиш на "Апекс"
и ще кажеш, че ще участваш на "Лагуна Сека".
Никога не се отказвай.
Нито заради нас, нито заради другиго.
Обещай ми.
Обещавам.
В този миг най-сетне проумях любовта на Дени към Ив
и защо толкова дълго аз самият се боях да я обикна.
За мен тя беше непредсказуемото.
Тя беше моят дъжд.
Прекрасен ден на пистата "Лагуна Сека" в Салинас, Калифорния.
Ще видим 43 спортни коли и впечатляващ набор от пилоти.
Мамо?
Вземи си багажа.
Отиваме у баба и дядо, докато татко ти се върне.
Зле ли ти е?
Просто трябва да си почина.
Моля те.
Хайде.
Стана толкова бързо.
След пет минути бяха тръгнали.
Но без мен. Аз си останах там.
Дени все казваше, че паниката е най-големият враг на пилота.
Затова не изпаднах в паника. Не завъртях волана, не набих спирачки,
макар да знаех, че Дени няма да се прибере поне още два дни.
Но аз съм куче.
И въпреки че Бог не ни е дал ръце,
имаме способността да оцеляваме без храна продължително време.
Ръката щеше да ми е от полза,
за да завъртя топката на вратата,
но и способността да издържам на глад беше ценна.
Часовете се нижеха, а с тях растеше и тревогата ми.
Ами ако Дени не се върне?
Водата за пиене беше кът,
а не знаех за колко време ще трябва да ми стигне.
Залъгвах се с някое и друго парченце корнфлейкс, изпуснато от Зои,
и търпях унижението да се облекчавам на изтривалката,
докато чаках изпитанието да свърши.
На около четиридесетия час от самотата ми започнах да халюцинирам.
Тъкмо бях открил покапало кисело мляко, когато чух звук.
Беше зебрата.
Наблюдавах я скришом, докато се кълчеше в брутална бурлеска,
без да знам колко още ще издържа.
Хукнах, с надеждата да е само плод на въображението ми,
дяволско видение, породено от глюкозен глад.
Но някак си знаех, че е реалност и се е случило нещо ужасно.
Вкъщи ли сте?
Енцо, здравей.
Какво правиш? Ела тук.
Енцо, ела!
Хайде, приятелче.
Какво е станало?
Къде са всички?
Ив?
Там ли са още Ив и Зои?
Може ли да говоря с нея?
Да, вкъщи съм. Енцо е тук.
Чакай, Ив...
Бил е тук през цялото време?
Мислех, че си го взела с вас!
Не, трябва да затварям и да се погрижа за него.
Само изтривалката ли си използвал?
Ела тук, момче.
Ето.
Татко, липсваше ми! - И ти на мен.
Може ли да си видя животните? - Върви горе.
Опитвам се да го проумея.
Толкова ми беше зле, че не помислих.
Докторът смята, че е някакъв вирус.
Здравей, момчето ми.
Енцо, ужасно съжалявам.
Зои?
Нещо е станало с животните ми!
Разкъсал ги е. Не знам какво го е прихванало.
Зои, не плачи. Ще отида да го намеря.
Ела тук.
Идвай веднага! Лошо куче!
Виж какво си свършил!
Виждаш ли? Защо го направи?
Лошо куче!
Глупаво псе! - Стига!
Какво ти става?
Само едно обяснение имах.
Явно зомбясалата зебра беше нападнала останалите животни.
Да я бях унищожил, докато имах този шанс.
Да я бях изял, дори това да ме убие.
Съжалявам, Енцо.
Обещавам да не правя повече така.
Държеливо куче си ти.
Ела.
Хайде.
Победих, между другото.
В твоя клас ли?
Не, в състезанието.
И ме взеха за постоянно в "Апекс".
Божичко, Дени!
Искат веднага да започна тренировки в Сонома.
Толкова се гордея с теб!
Защо не попътуваме всички? Поне през лятото?
Да обикаляме по състезания?
В автомобилизма колата следва очите.
Ако не откъсваш поглед от мантинелата, неизбежно ще се забиеш в нея.
Но ако гледаш напред, докато усещаш как колата литва,
със сигурност ще овладееш и нея, и съдбата си.
Точно това беше направил Дени.
Беше постигнал победа, защото знаеше, че се нуждае от нея.
Ключовете.
Добре. Ще ти се обадя довечера.
Чао, момче. Миличка, каската ми трябва.
Дай ми я.
Благодаря ти.
Забавлявай се. - Чао.
Чао, татко!
Здравей, мамо. - Исках да чуя как си.
Много по-добре.
Изведох Енцо на разходка.
Трябва да вляза във форма.
Още не си се съвзела.
Дени пак ли го няма?
Стига и ти, достатъчно слушам от татко.
Просто питам, миличка. - Знам.
Ще ти звънна по-късно, обичам те.
И аз теб. - Чао.
Всичко е наред.
Добре съм.
Има моменти, в които до полуда ти се иска да говориш.
Има телефонен номер.
Понякога мразя, че съм куче.
Слизай.
Ела тук.
Тя ще се оправи.
Благодаря ти, Майк. - За нищо.
Дори няма да правят биопсия,
направо го вадят, злокачествен или не.
Да се обадя ли на "Апекс"?
Не, позвъних им вече.
Казах, че ще отсъствам поне до края на сезона.
Трябва да бъда тук.
Енцо, ще спиш при чичо Майк. Какво ще кажеш?
Бъди послушен, чу ли?
Ще се видим скоро.
На всичко бях готов, за да остана с него,
но понеже съм куче, не ме пускаха в болницата
да чуя диагнозата и вариантите за лечение.
Бях на почти десет години,
но никой не споделяше нищо с мен,
а се очакваше само да не лая силно и да си върша работата навън.
Някъде там зебрата тържествуваше.
Мислех за бягство.
Искаше ми се да хукна и да живея с предците си
из пустинните плата на Монголия.
И може би щях, ако не вярвах безрезервно,
че Дени ще оправи нещата.
Излезе от операция.
Сега ще чакаме да видим как ще реагира.
Здравей, момче.
Скоростната кутия се чупи. Съединителят отказва.
Спирачките омекват от прегряване.
Некадърният ще катастрофира.
Посредственият ще се откаже.
Но добрият пилот ще преодолее проблема.
Слушай сега.
Утре трябва да водя курс.
Ще отидеш у Карълайн след училище, а аз ще те взема в 18 ч.
Добре.
Разбрахме се.
Татко?
Да?
Мама кога ще си дойде?
Не знам, момичето ми.
Скоро, надявам се.
Добрият пилот намира начин да продължи борбата.
Лека нощ, татко.
Обичам те. - И аз.
Нали обичаш печени сандвичи?
До обяд ще са изстинали.
Не ми връзвай кусури, тепърва се уча.
И твоята жена ли работи?
Майка ми е в болница. Има нещо в мозъка.
Тръгвай, ще те взема след училище.
Днес е вторник, до по-късно сме.
Кога свършвате?
Питай мама, тя знае.
Чао, миличка. - Чао.
Здравей, мамо.
Дните станаха седмици, а Ив все не се връщаше от болницата.
Ще се оправиш.
Всичко ще бъде наред.
Я сега си поседни.
Приятелите на Дени всячески му помагаха.
Майк му уреди почасова работа в сервиза
и ме гледаше, когато Дени го помоли.
Беше принуден да овладее и други умения.
Скубеш ме! - Добре.
Извинявай.
Зои прекара лятото в детски лагер край Зеленото езеро.
Здравей, скъпа.
Понякога преспиваше и у близнаците.
Чао!
Да влизаме.
През тези вечери Дени оставаше до късно в болницата.
Прибираше се умълчан.
Тогава аз трябваше да се грижа за него.
До есента вече приличахме на добре сработен екип.
Предвиждахме, поправяхме, нагаждахме.
Чакай, ето ти обяда.
Благодаря, татко. - До скоро.
Чао, Енцо.
Чао.
Какво ще кажеш, Енцо?
Ще ти хареса. Ловиш ли?
Зои!
Вечерята!
Бенджамин атакува отвън. Уилсън и Нийл излизат напред!
Не е честно! Червената кола е виновна. - И да, и не.
Трябва да отстояваш позицията си.
Това правеше червената кола.
Във всяко състезание идва момент,
когато трябва да рискуваш, за да спечелиш.
"Бавно сред бързите, бързо сред бавните."
Боже! Майка ти ще ме убие.
Онази вечер се обадиха на Дени.
Най-сетне щяха да изпишат Ив,
но нямаше да си дойде у дома.
Защо не може да остане с нас?
Скоро ще се прибере.
Но понеже баба и дядо са все вкъщи,
по-добре да остане при тях.
Но само засега.
Мама е тук!
Зои... - Няма нищо, мамо.
Миличката ми... Откога чаках този миг.
И аз.
Все си е тя, момче.
"Снегът се сипеше върху катерицата, сипеше се върху бобъра,
сипеше се върху всички.
Но после той каза: "Виж! Точно както си мислехме."
А Шейната рече: "Лиссст!"
И Чарлс написа желанието си на листче."
Не разбирам. Какво ме питате?
Смятаме, че Зои трябва да остане при нас, поне докато...
Докато какво? Вече сме решили, че няма да я бъде ли?
Молим се да оздравее, но чу какво каза докторът.
Може за последно да е с майка си.
Аз мога да я карам на училище. Или пък ти.
Както искаш.
Ти също си добре дошъл, но надали би искал...
Решението е твое.
Ще го обсъдя с Ив.
Ела.
Те просто искат да ни помагат, Дени.
Знам.
Важното е какво искаш ти.
Искам предишния си живот.
Баща ми по-добре ли се държи? Обеща ми.
Да, разбираме се, няма проблем.
Ти мисли за себе си.
Да чукнем на дърво, скоро ще си възвърна силите
и ще се приберем вкъщи.
Нали?
Да.
Искам пак да се състезаваш.
Откъсна се за твърде дълго време.
Ще видим.
Не искам да се отказваш заради мен.
Обеща ми да не се отказваш.
Няма.
Сега поспи.
Чу ли?
Обичам те.
И аз, толкова много.
Сигурно е адски трудно да си човек.
Изпитвам съмнения, че ще мога да общувам на такова ниво,
но знам, че е задължително, ако стана човек, както се надявам.
Грижи се за момичетата ни, Енцо.
Не мигнах цялата нощ, както и много други след това.
Демонът витаеше около Ив,
но първо трябваше да се пребори с мен.
Чак когато другите станеха, дръзвах да отстъпя от поста си.
Мързеливо псе.
Понякога и Дени бдеше с мен.
Но не можеше да поспи през деня.
Държеше се заради Зои.
Да видим кой ще победи!
Истинска битка.
Коя играчка ще избере?
Ето я. Отиде там!
Енцо, ела.
Браво на теб!
Помниш ли? - Да.
Издръжливостта му не знаеше граници.
Тенис ракета! - Да.
Дядо те е записал да тренираш в сряда следобед в нашия клуб.
В сряда не е удобно, цял ден съм в сервиза.
Нищо, ние можем да те водим.
Да!
И когато глезеха Зои, не ги спираше.
Знаеше, че така изтласкват от съзнанието си
тревогата по дъщеря си.
Не че беше възможно, разбира се.
Върнах се. Къде сте?
Привет. - Изненада!
Каква е изненадата?
Ела. - Решихме да направим парти.
Парти? Май не съм облечен подходящо.
Изглеждаш невероятно красив.
Ще имаш ли сили?
Искам да се прибера у дома.
И аз.
Представа си нямаш колко.
Виждаш ли, а?
Виждаш ли?
Вече не се боя.
Защото знам, че това не е краят.
Но ти си го разбирал, нали?
Всичко ти е ясно.
Не, не всичко.
Но знам едно.
Последният дъх на Ив освободи душата й.
Видях я как полита.
За да продължи пътя си някъде другаде.
Хубава си.
Това е бебешка игра. Вече трябва да порасна.
Триш направи на Зои нещо за ядене.
Благодаря.
Толкова много хора...
Всичките й приятели.
Ученици.
Всички я обичаха.
Мислех, че ще бъда готов. Знаех, че ще се случи, но...
Не бях готов.
Изобщо.
Често казано, Дени, точно това...
Малко ни притеснява.
Че не си се подготвил. Нямаш план за бъдещето.
План ли?
Зои си хапва яйце и филийка.
Тъкмо започнахме.
Мислех, че...
Какво сме започнали?
Ще ми кажете ли за какво точно става дума?
С Максуел говорихме и...
Питахме се дали няма да е най-добре за всички,
ако Зои продължи да живее тук с нас.
Какво? - Има нужда от стабилност.
А не смятаме, че ти си в състояние да й я осигуриш.
Не и ако пак се състезаваш. - Имаш ли такова намерение?
Да, разбира се.
Не веднага, но...
А кой ще се грижи за Зои тогава?
Аз.
Както се грижеше за Ив ли?
Какво искаш да кажеш?
Моля те, не ни е до спорове сега.
Все те нямаше, за да забележиш.
Затова я изпуснахме. - Не е вярно!
Просто е разстроен.
Да не мислиш, че не съм разпитвал докторите?
Никой не е можел да направи нищо. За друго става дума.
Зои се прибира с мен. Край на разговора.
Нека да помислим как е най-добре за нея.
За нея е най-добре да бъде с баща си.
И ако искате да виждате внучката си,
престанете да ме притискате!
Какво ти казах?
Но ти ще продължиш да бъдеш част от живота й.
Разполагаме с време и средства да се грижим добре за нея.
А ти ще се отдадеш на кариерата си.
Не желая да слушам повече.
Не ни оставяш избор.
Максуел, обеща ми да не го правиш!
Шегувате ли се?
Току-що погребах жена си, а ще ме съдите за попечителство?
Много съжалявам, изобщо не го мислехме така...
Изядох яйцето.
Събери си нещата, прибираме се вкъщи.
Недей, миличка.
Татко ти има работа, ще останеш при нас.
Събери си багажа, тръгваме си!
За какъв се мислиш?
Няма да се справиш сам.
Какво ще стане, когато дни наред обикаляш по разни състезания?
Всеки уикенд летиш нанякъде.
Дори раждането й пропусна!
Няма да я вземеш.
Господи.
Добре ли си? - Да.
Нищо ми няма!
Моля те, нека да остане.
Само засега. Адвокатите ще измислят компромис.
Зои!
После ще се върнем за куклите. - Добре.
Качвай се в колата.
Правиш голяма грешка!
Енцо, качвай се.
Не сега, Енцо.
Добре де.
Не знаех какво дават, просто исках да се поразсее.
Ив правеше така, когато Дени е унил.
Ето ти, щурчо.
Оказа се Гран При на Люксембург от 1989 г.,
когато ирландецът Кевин Финърти финишира пръв,
като последните двайсет обиколки кара само с две скорости.
Истинският шампион постига неща, които изглеждат невъзможни.
Дени не биваше да го забравя.
Благодаря, че прие обаждането, Марк. Не познавам друг адвокат.
А аз нямам вяра на друг механик.
Спокойно, Дени.
Доколкото разбрах по телефона, казусът е лесен.
Дъщеря ти къде е сега?
На училище. Вкъщи ли да я държа?
Не, отговаряш на потребностите й.
Искат да те изкарат непригоден родител
поради опасното ти занимание.
Нямат никакво основание.
Не знам защо изобщо си правят труда.
Ще изискам съдебно решение и толкова.
Значи нямат шанс... - Това е щатът Вашингтон.
Детето се дава на биологичния родител.
Задължително.
Добър ден. - Денис Суифт?
Ще видя дали още е отзад.
Аз съм Дени Суифт.
Излезте отпред, моля.
Добре.
Имаме заповед за арест.
Шегувате ли се?
Разкрачете се, ръцете на тезгяха.
Добре.
Спокойно, момче.
Колко ще отнеме? - Имате право да мълчите.
Трябва да прибера детето.
Аз мога да я взема. - Не, обади се на Марк Фин.
Разбирате ли правата си? - Да.
Позвъни на Марк Фин.
Стой. - За какво го арестувате?
Бях се чувствал безпомощен само веднъж,
когато Ив се строполи в гората.
Кафе утре сутрин в 8,30 ч.
Ще прегледаме всичко тогава. - Добре.
Отидох да прибера Зои, но... - Баба й и дядо й са те изпреварили.
Всичко е било планирано. Хайде.
Благодаря, Майк.
Нападение от четвърта степен се води простъпка.
Няма да лежиш в затвора.
Но тук става дума за друго.
Не биха ти дали попечителство, ако имаш присъда.
Поради повдигнатото обвинение
съдията е издал ограничителна заповед.
Няма да можеш да виждаш Зои 90 дни.
Не!
Не мога да не виждам... - Ще ти се наложи.
Вече са подали молба правата ти да бъдат отнети.
Това е лудост. Той пръв посегна.
Има ли свидетели?
Триш, може би, но тя беше обърната с гръб.
Ще говоря с нея.
Няма да говориш с нито един от двамата.
Ще изложиш на риск делото.
За да обясним отсъствието ти пред Зои,
решихме да й кажем, че си заминал на състезания в Европа.
Успях да уредя да си пишете.
Деветдесет дни!
Неправдата беше непоносима.
Първо изгуби Ив, а сега щяха да му отнемат и Зои.
Дени понасяше седмиците тежко.
Много искам да бъда човек,
но едно кучешко предимство ще ми липсва.
Обичам те, татко. Победи!
Какво мислиш, Енцо?
И то е следното.
Кучето може да се изключи и да забави метаболизма си.
Може да седи с часове без усилия.
Може да промени темпото на света, за разлика от хората.
Как стои въпросът с кучето?
Кучето. Зои моли баба си и дядо си да го види.
Разбира се, няма проблем.
Кажи й, че е у Майк.
Той може да закара Енцо през уикенда.
Добре, ще им кажа.
Благодаря, Марк.
Секретарката ми ти е изпратила фактура.
Да, платих я. - Това беше предишната.
Знам, забраната да напускаш щата пречи да се състезаваш,
но персоналът чака заплати...
Знам, Марк. Ще намеря начин да ти платя.
Трудно ми беше да осмисля обрата, който настъпи в живота ни.
Енцо! Ела тук.
Избърши му лапите, преди да влезе.
Тъкмо почистиха килимите. - Добре.
Миличък Енцо, толкова се радвам...
Татко ми липсва. А на теб?
За пръв път в живота си бях доволен, че не мога да говоря.
Нямаше да знам какво да й кажа.
Когато Зои заспа, използвах възможността да шпионирам близнаците.
Той ме повали на земята.
Спука ми ребро, за бога.
Ти видя какво стана!
Цялото дело зависи от това
дали ще потвърдиш думите ми.
Трябва да свидетелстваш.
В мен се надигаше черна ненавист.
Спомни си за кого го правим. За нашата внучка.
Само това е важно.
И се възползвах от кучешката си природа, за да въздам справедливост.
Какво?
Чушка ли искаш? - Максуел.
Знаех, че не ми се отразява добре, но я изядох.
Вкусно, а?
Все пак съм просто едно глупаво куче.
Цените на акциите вървят нагоре.
Продавачите не се оттеглят...
Наблюдавах и чаках,
докато в стомаха ми възвираше зловонна смес.
Идвай.
Да излезем навън.
Върви да си свършиш работата.
Хайде, излизай.
О, не. Не!
Не, не, не!
Триш, бързо ела!
Кучето се издриска на килима!
Къде е кофата?
Господи.
Триш, ще слезеш ли?
Ти си свърши работата, господинчо.
Очите ти вече трябва да са в следващия завой.
Само секунда.
Какво стана? Мислех, че ще стои до довечера.
Доколкото разбрах, Енцо не е бил идеалният гост.
Добре, почти приключваме тук.
От години не бях виждал писта на живо.
Не осъзнавах колко ми е липсвало.
Дори усетих как се събужда старата мечта да карам състезателна кола с него.
Приключихме, освободете пистата.
Качете се на трибуните. Никой да не си тръгва още.
Дени, имаш ли минутка?
Само момент.
Лука!
Как си, Дон? Радвам се да те видя. - И аз.
Това е Лука Пантони от Ферари. Дошъл е от Италия.
Дени Суифт. - Драго ми е.
Това новият модел ли е?
Да, направо от завода. - На живо е още по-красив.
Гледах състезанието ти в Дейтона.
Да, тежко беше.
Лука иска да му покажеш пистата.
Добре.
Кой е този?
Шефът на тренировъчната програма на "Ферари".
Първо ще посвикне с пистата,
а на следващата обиколка ще полети.
Ела.
Хайде, Енцо. - Съберете се.
Гледайте сега майсторския клас.
Но ако някой от вас кара така,
ще го дисквалифицирам на мига.
Дени е майстор.
Как беше?
Невероятно.
Заслужаваш го.
Шоуто свърши! - Как ти се струва?
До утре. - Нали си "Ферари". Красота, а?
Искам да ти предложа работа.
Работя в централата в Маранело
и имаме прекрасна писта там.
Ще тестваш автомобилите.
Благодаря, г-н Пантони, но...
Имам си неприятности и не мога да напускам страната сега.
Дон ми разказа всичко.
Но ако положението се промени,
номерът ми е на визитката.
За мен бе удоволствие.
Благодаря ви.
Хайде.
Не за пръв път пита за теб.
Когато му казах за Ив, изяви желание да те назначи.
Уважава борбата, която водиш за дъщеря си.
А ако не спечеля?
Не е позорно да загубиш.
Позорно е да не се състезаваш от страх.
А сега се връщай на пистата.
Там ти е мястото.
Ела.
Деветдесетте дни сякаш бяха цяла вечност.
Но най-накрая свършиха.
Здравей. - Татко!
Привет.
Енцо!
Ще я взема в 18 ч. - Добре.
Всичко хубаво. - Благодаря.
Домъчня ми. - И на мен.
Хайде. Направих нещо специално за хапване.
Татко?
Ще ходиш ли скоро пак в Европа?
Засега не, миличка.
Но трябва да останеш при баба и дядо
още известно време.
Не, искам вкъщи.
Знам, и аз го искам повече от всичко,
но адвокатите трябва да решат къде е най-добре за теб.
Просто така става, когато нечия майка почине.
Кажи им, че искам да живея с теб и Енцо.
Добре.
Ще им кажа.
Чао, татко. - Чао.
С теб е всеки втори уикенд до делото.
След това... - Всичко или нищо.
Виж, Дени...
Знам, че не това искаш да чуеш,
но адвокатът им беше ясен.
Всички обвинения биха могли да отпаднат още утре,
ако се откажеш от попечителството.
Длъжен съм да ти обясня, че сега имаме преимущество.
График на посещенията, привилегии...
Много по-трудно ще ги осигурим,
ако бъдеш осъден за нападение и те получат попечителството.
Преимущество.
Не че нямаме шанс.
Може и да спечелим.
Но може и да загубим жестоко.
Абсурд, Марк.
Всеки може да загуби. Точно ти би трябвало да знаеш.
Виж...
Просто си помисли.
Знаех какво си мисли Дени.
Ако стискаше волана, ръцете му нямаше да треперят.
"Само ти и аз, Енцо."
Все така казваше, когато тичахме вечер.
Хайде, Енцо, темпо!
Но не и тогава.
Заедно бяхме, но сами.
Вече замислях план.
Да вземем тайно Зои от училище някой ден
и да заминем за Монреал, където всяко лято има Гран При.
Енцо?
Енцо, стой там!
Енцо, не!
Божичко!
Не го видях! - Нямате вина.
Виновен си бях аз, глупакът!
Добре ли е? - Още диша.
Такъв глупак! - Да го качим в колата.
Колата следва очите. Как можах да го забравя?
Можело е Айртон Сена да не загине на "Имола".
Това си мислех на път за болницата.
Блъснал се е в бетонните ограждения със скорост 305 км/ч.
Но е щял да оцелее, ако не е било парченце от окачването,
което е пробило каската му.
Направо отзад.
Но знам истината.
Сена е загинал тогава, защото тялото му е изпълнило целта си.
Душата му е била натрупала нужното познание.
И знаех, че ако вече съм научил каквото е трябвало,
и аз ще си отида.
Но явно ме чакаше още работа.
Има вътрешен кръвоизлив.
Бъбрекът е леко засегнат.
Късметлия. Можеше да е много по-зле.
Ще бъда честна, г-н Суифт. При възрастно куче като вашето
такава травма често е началото на края.
Рентген, болкоуспокоителни и такса за спешен нощен прием 812 долара.
Благодаря.
Съжалявам, картата ви е отхвърлена.
Добре, ето дебитната.
Излиза недостатъчна наличност.
Проблем ли има? - Днес внесох заплатата си,
може би трябва да го отчете.
Имам известна сума в брой...
Триста долара.
Ще отида в банката сутринта и ще ви донеса останалите.
Няма проблем, случва се.
Отметни 300 долара.
Сюзан ще фактурира остатъка сутринта.
Всъщност...
Може ли да си оставя тази двайсетачка?
Благодаря.
Готов ли си да се прибираме, момче?
Лекарствата ме държаха в унес цяла седмица,
за което, признавам, бях благодарен.
Не исках да виждам отчаянието върху лицето на Дени.
Не е моя работа да казвам дали е правилно,
но те подкрепям напълно.
Аз също.
Правиш каквото трябва. Зои ще разбере, когато порасне.
Посещенията ще бъдат както говорихме.
Плюс три седмици през лятото, за Коледа и през пролетната ваканция.
А обвиненията? - Ще бъдат свалени веднага.
Както казах, имаме преимущество.
В мен се надигна паника.
Нямам химикалка. - Сънувах ли още?
Кой беше този човек, този самозванец? И какво беше сторил с Дени?
Съжалявам, само тази намерих.
И тогава ме осени.
Не беше виновен Дени.
А зебрата.
Можех да възпра демона да не съсипе играчките на Зои,
но се бях провалил.
Знаех, че трябва да го спра. Но как?
Енцо! Дай документите!
Ела тук!
Изскочи. - Къде отиде?
Енцо, дай документите!
Не е смешно, Тони. Енцо, спри!
Всъщност е смешно.
Добре, разбрах.
Обади се на адвокатите им.
Ще се видим в съда.
Енцо е прав.
Сигурен ли си? - Обещах на Ив.
Няма да се откажа.
И аз трябва да си взема куче.
Дени беше готов да рискува всичко. Можеше да загуби Зои.
Дишането му онази сутрин беше особено.
Дълбоко вдишване, бързо издишване.
Този звук ми беше познат.
Така дишаше преди състезание.
Започва се, Енцо.
Това е Тони.
Благодаря, че дойде.
Щях да го заведа в сервиза, но не е добре напоследък.
Горкичкият. - Виж кой е тук! Тони!
Здрасти, Енцо. Как си, приятелче?
Успех, Дени. - Благодаря.
Да гледаме телевизия?
В съда не пускат кучета,
затова бях принуден да си представям какво се случва.
Разигравах наум цели сцени,
подклаждани от разказите на Дени вечер
и от склонността ми към мелодрама.
Възразявам! - Вероятно поради възрастта ми,
все по-често се хващах, че се отнасям.
Не, определено не съм.
И тогава...
Не е ли възможно в един момент
да сте натиснали педала на газта?
Ваша милост, той вече отговори.
Как?
Да. - Дори не помните, че сте убили...
Идвам веднага.
Станало е нещо. Искаш ли да дойдеш?
Какво има, Дени?
С известни усилия разгадах какво се е случило.
Кълна се.
Триш беше давала показания днес.
Ще ни разкажете ли за предполагаемото нападение?
Стана така, както го описа съпругът ми.
Значи сте видели как Денис Суифт
поваля на земята съпруга ви, далеч по-възрастен,
като му пуква ребро, замалко - и китката?
Да.
Благодаря. Нямам повече въпроси.
Свободна сте.
Предлагам да направим кратка почивка,
докато обобщя всички показания и материали.
Не мога.
Моля?
Не мога!
Не мога така! Мислех, че ще го преглътна, но просто...
Нищо не съм видяла, само повтарям каквото ме накарахте да кажа.
Съжалявам, но не мога повече.
Дени обичаше Ив твърде много, за да нарани баща й.
Възразявам, това са хипотези.
Свидетелката е ваша.
Свалиха обвиненията.
Всичките.
Ти успя, Дени. Свърши се!
Той беше успял.
Рискът се оказа печеливш.
Ако пилотът има смелостта сам да създава условията,
дъждът е просто дъжд.
Татко!
Липсваше ми. - И ти.
Зои отново беше наша.
Дени си я беше върнал с впечатляваща победа.
Дени, обажда се Лука Пантони. Търсил си ме.
Лука, да, привет.
Благодаря, че се обаждате.
Исках да ви уведомя,
че проблемът с излизането от страната е решен.
Представях си го на терасата на великолепна вила.
По гласа ти съдя, че решението е в твоя полза.
Да.
И се питах дали предложението ви за работа
все още важи. - Да.
В такъв случай с дъщеря ми и кучето ни Енцо
много бихме искали да дойдем в Маранело.
Кучето ти се казва Енцо?
Да, той е състезател по сърце.
Добре, асистентката ми ще подготви всичко.
Добре дошъл във "Ферари".
Скоро ще се чуем пак, Дени.
Чао.
Какво е, Зои?
Я какви страхотни подаръци. Хубава торта, Дени.
"С пожелание за приказен рожден ден."
Какво получи?
Татко, виж! - Страхотно.
Не съм...
Ако искаш, ще си тръгна...
Бабо! - Здравей, миличка.
Аз нямаше да простя толкова лесно.
Но Дени трябваше да мисли за Зои.
Често съм чувал израза "да бъдем по-добри".
Дядо!
Не познавах по-добър човек от Дени.
Девет години.
Цели девет.
Ето.
Готова ли си?
Поеми си въздух... Духай!
Честит рожден ден. - Благодаря.
Кой иска торта? - Аз!
Бабо, ще ми помогнеш ли? Донеси нож от кухнята.
Животът ми се струва толкова дълъг и едновременно толкова кратък.
Сякаш съм живял цяла вечност.
Енцо!
И в същото време не беше минал и миг.
Енцо?
Чувам тревогата в гласа му.
Какво е станало, момче?
О, Енцо...
Пропит е с миризмата на деня.
Моторно масло, бензин... и печено пиле.
Можеш ли да станеш?
Веднъж по телевизията гледах документален филм за Монголия.
Спокойно.
В Монголия, когато куче умре,
то бива погребано нависоко, за да не тъпче никой гроба му.
Тук съм, приятелче.
Господарят му прошепва желанието: в следващия живот
кучето да се прероди в човек.
Не всички обаче се прераждат в хора. Само онези, които са готови.
Ела.
Аз съм готов.
Знам, че смъртта не е краят.
Ив ми го каза. И аз й вярвам.
Когато се завърна,
ще бъда възрастен още с изваждането от утробата.
Добре съм подготвен.
Полегни си.
Ще ходя сред хората, ще облизвам устни с малко, умело езиче
и ще ръкостискам крепко.
Добричкият ми Енцо.
И ще уча хората на всичко, което знам. На всичко, което съм проумял.
Как си сега? - Добре съм, Дени.
Наистина.
Винаги си бил до мен.
Моят Енцо.
Още щом те зърнах, разбрах, че ни е писано да бъдем заедно.
Обичам те, момче.
Какво правиш тук?
Отиваме на пистата. Имам изненада за Енцо.
Благодаря ти, Дон. Няма да се бавим.
Пистата е на твое разположение.
Забавлявай се. - Благодаря, миличка.
Нали не е твърде стегнато?
Готов ли си?
Добре.
Пилоти, палете двигателите.
Никога не съм се чувствал толкова специален.
Ти успя!
Спирачките загряха, гумите също. Да направим ли скоростна обиколка?
Искам да остана тук завинаги.
Да бъда вечно с тях.
Ще натиснем газта. Съгласен?
Ще ми се да зърна какво ги чака в Маранело.
Дени ще бъде прекрасен пилот на "Ферари".
Толкова прекрасен, че някой ден ще го повикат
в техния отбор от Формула 1.
"Да пробваме" ще каже той. Ще ми се да го видя.
Енцо!
Но не може да имаме всичко, което искаме.
А и най-добрите не мислят за бъдещето и миналото.
Фокусират се единствено върху настоящето.
Ти беше добър приятел.
Много добър приятел.
Най-добрият.
Ела тук.
Скоро ще потеглим към дома.
Но сега всичко, което искам, е още една обиколка.
Само още едничка.
Ще излая пак, за да разбере.
По-бързо, Дени. По-бързо!
МУДЖЕЛО, ИТАЛИЯ СЛЕД ОСЕМ ГОДИНИ
Татко!
Едни хора искат да се запознаете.
Големи фенове са ти. Много ще ги харесаш.
Ти си шефът.
Ти си наш идол. Дъщеря ти каза, че нямаш нищо против.
Разбира се, че не.
Синът ми постоянно говори за теб.
Кара картинг. Много е добър.
Може ли един автограф на програмата?
Утре ще гледаме състезанието от първия ред.
Енцо?
Казвам се Енцо.
Иска да бъде шампион. Като теб.
Синът ти ми напомня за един стар приятел.
Телефонът ми в Маранело.
Когато решиш, че е готов, обади се.
Ще се заема с него.
Той все говори за теб.
Казва, че си най-великият пилот.
По-добър дори от Сена.
Явно е състезател по сърце.
Хайде.
Превод: Боряна Богданова